Kriminologia on vuonna 2020 perustettu, kriminologisia alkuperäiskäsikirjoituksia julkaiseva vertaisarvioitu kotimainen tiedejulkaisu. Kirjoituksia julkaistaan suomeksi ja ruotsiksi. Lehti ilmestyy avoimesti verkossa ja sitä julkaisee Suomen kriminologinen yhdistys ry.
Julkaistujen artikkeleiden metadatan käyttölisenssi on Creative Commons CC0 1.0 Universal (CC0 1.0).
Terapeuttien ja nuorten kokemuksia virtuaalitodellisuudesta osana vaikeasti käytöshäiriöisten nuorten myötätuntokeskeistä lyhytterapiainterventiota
Vaikeasti käytöshäiriöisten nuorten psykososiaalinen terapeuttinen hoito on haastavaa, sillä heillä on usein vaikeuksia motivoitua interventioihin ja sitoutua niihin. Hoidon ajoittuminen nuoruuteen on kuitenkin tärkeää, sillä pitkittyessään vaikea käytösoireilu voi johtaa antisosiaalisen persoonallisuushäiriön kehittymiseen aikuisuudessa. Virtuaalitodellisuus (VR) on uusi ja lupaava väline nuorten vaikeiden käytöshäiriöiden hoidossa. CFT+VR-tutkimushankkeessa yhdistimme virtuaalitodellisuuden myötätuntokeskeiseen terapiaan (compassion-focused therapy, CFT), jonka käytöstä käytösoireilevien nuorten hoidossa on saatu lupaavia tuloksia. Tämän artikkelin tavoitteena oli tarkastella sitä, miten terapeutit kokivat VR:n osana CFT-pohjaista lyhytterapeuttista interventiota sekä sitä, miten paljon intervention läpi käyneet nuoret kokivat VR:n nautittavuutta, immersiota sekä mahdollisia negatiivisia oireita. Terapeutit (n = 6) haastateltiin heidän kokemuksistaan VR:n käytöstä osana CFT:tä sekä VR:n mahdollisista hyödyistä ja haitoista. Haastattelut analysoitiin käyttämällä tulkinnallista fenomenologista analyysia. Lisäksi nuoret (n= 20) täyttivät jokaisen viiden VR-tapaamisen jälkeen VR-kokemuksen laatua sekä mahdollisia haittavaikutuksia kartoittavat itsearviomittarit. Alustavien tulostemme perusteella virtuaalitodellisuus voi tukea vaikeasti käytöshäiriöisten nuorten hoitoa lisäämällä tunnetaitoja, motivaatiota ja hoitoon sitoutumista. Haasteina havaittiin VR-sisältöjen vaihteleva uskottavuus, tekniset ongelmat sekä yksittäisten nuorten kokemat fyysiset oireet, mikä korostaa tarvetta teknologian jatkokehitykselle ja eettiselle tarkastelulle. Tulosten perusteella VR tarjoaa lupaavan mutta vielä kehitystä vaativan työkalun vaikeasti käytöshäiriöisten nuorten psykososiaaliseen terapeuttiseen hoitoon. Tulevaisuudessa VR-interventioiden vaikuttavuutta ja hyväksyttävyyttä voidaan parantaa lisäämällä altistussisältöjen uskottavuutta ja ennakoimalla mahdolliset haittavaikutukset jo suunnitteluvaiheessa.
Copyright (c) 2025 Kriminologia https://creativecommons.org/publicdomain/zero/1.0/
Verkkohäirinnän seuraukset: Miten uhrit, sivustaseuraajat ja yhteisöt selviytyvät häirinnästä internetissä
Verkkohäirintä on huolestuttavan yleinen ilmiö, joka aiheuttaa kielteisiä seurauksia sekä uhreille että sivustaseuraajille. Se voi vaikuttaa kokonaisiin yhteisöihin, erityisesti jos se johtaa häirinnän kohteeksi joutuneiden itsesensuuriin, ja jos vakavaa häirintää ei ilmoiteta asianmukaisille viranomaisille. Siksi asianomaisten henkilöiden reaktioiden ja asenteiden tutkimus on ratkaisevan tärkeä askel verkkohäirinnän torjumisessa. Tämä katsausartikkeli kokoaa yhteen saatavilla olevan tiedon siitä, miten häirinnän kohteeksi joutuneet selviytyvät verkkohäirinnästä. Artikkeli tiivistää kirjoittajan vuosina 2020–2024 toteutetun väitöskirjatutkimuksen keskeiset tulokset. Hankkeessa tutkittiin suomalaisten työntekijöiden ja erityisesti yliopistojen tutkimus- ja opetushenkilökunnan, media-alan ammattilaisten ja kunnallisvaltuutettujen, sekä Suomen, Ranskan, Saksan, Irlannin, Italian ja Puolan aikuisväestön kokemuksia verkkohäirinnästä. Tulokset osoittavat, millaisia vaikeuksia asianomaiset henkilöt kohtaavat vastatessaan verkkohäirintään, ja että itsesensuuri ja jopa vakavan verkkohäirinnän huomiotta jättäminen ovat yleisiä ilmiöitä. Tukiverkostojen sekä Internet-taitojen vahvistaminen osoittautuivat ratkaisevan tärkeiksi resursseiksi häirinnästä selviytymisessä. Esitetty tutkimus syventää ymmärrystämme verkkohäirintätilanteiden dynamiikasta ja tarjoaa uusia tärkeitä näkemyksiä siitä, miten resilienssiä voidaan edistää verkkohäirinnän uhkaamissa yhteisöissä. Artikkeli hahmottelee keskeisiä tulevaisuuden tutkimuslinjoja ja esittää alustavia todisteita siitä, miten selviytymisstrategiat vaikuttavat verkkohäirinnän uhrien hyvinvointiin tulevaisuudessa. Tulokset tästä toistaiseksi vähän tutkitusta aiheesta korostavat entisestään, kuinka tärkeää on ymmärtää häirinnän kohteeksi joutuneiden kokemuksia, jotta heille voidaan tarjota asianmukaista ja tehokasta tukea.
Romanssihuijaus - rakkauden varjolla tehty kyberrikos
Puheenvuoro käsittelee romanssihuijauksia ilmiönä, joka on siirtynyt yksittäisten huijareiden toiminnasta osaksi kansainvälistä järjestäytynyttä rikollisuutta. Romanssihuijaukset perustuvat sosiaaliseen manipulointiin, jossa uhriin luodaan valheellinen tunneside taloudellisen hyödyn saamiseksi. Ilmiö on yleistynyt erityisesti pandemian jälkeen, ja teknologian, kuten tekoälyn ja deepfake-sisältöjen, kehittyminen on tehnyt huijauksista entistä uskottavampia. Tekstissä korostetaan, että romanssihuijaukset ovat sukupuolittuneita ja emotionaalisesti manipuloivia rikoksia, jotka muistuttavat lähisuhdeväkivallan dynamiikkaa. Uhrien kokemukset ovat usein syvästi henkilökohtaisia ja liittyvät luottamuksen, rakkauden ja identiteetin menetykseen. Häpeä ja syyllisyys estävät monia uhreja hakemasta apua tai tekemästä rikosilmoitusta. Nettideittiturva-hankkeen asiakastyön kautta on tunnistettu kolme erityistä uhriprofiilia: nuoret aikuiset, keski-ikäiset ja ikääntyneet. Kaikkia ryhmiä yhdistävät elämänmuutokset ja yksinäisyys. Hankkeen kokemukset osoittavat, että romanssihuijauksen vaikutukset ulottuvat yksilön lisäksi myös perheeseen ja yhteiskuntaan. Puheenvuoro kritisoi ilmiön tilastollista näkymättömyyttä ja uhrien tukijärjestelmien puutteita Suomessa. Se peräänkuuluttaa laajempaa yhteiskunnallista reagointia, ilmiön tunnistamista vakavana kyberrikollisuuden muotona sekä kohdennettuja tukitoimia uhreille. Romanssihuijauksia ei tule nähdä yksittäisinä epäonnistuneina deittailuina, vaan osana järjestäytyneen rikollisuuden strategiaa.
Nettiuhrikokemus: Digitaalisen maailman varjopuoli
Teknologian kehityksen vauhti haastaa perinteistä kriminaalipolitiikkaa
Reaaliaikainen kasvojentunnistus ja teknologiset kuvitelmat Ison-Britannian kriminaalipolitiikassa
Ison-Britannian poliisilaitokset ovat viime vuosina kokeilleet reaaliaikaisen kasvojentunnistusteknologioiden käyttöä julkisilla paikoilla. Vaikka kansalaisjärjestöt ja kansanedustajat ovat kritisoineet näiden valvontateknologioiden epätarkkuutta ja sääntelyn puutetta, niiden käyttö on yleistynyt tasaista tahtia. Tässä artikkelissa tarkastellaan kasvojentunnistuksen tulevaisuusnäkymien vaikutusta Ison-Britannian kriminaalipolitiikkaan. Artikkelin teoreettinen viitekehys perustuu odotusten sosiologiaan. Odotusten sosiologian mukaan teknologiset kuvitelmat voivat jäsentää poliittista keskustelua esittämällä spekulatiivisia tulevaisuusnäkymiä väistämättömänä ja toivottavana sekä sulkemalla pois vaihtoehtoisia tulevaisuuksia. Tämän viitekehyksen puitteissa analysoin kasvojentunnistukseen liittyvän parlamenttikeskustelun kehitystä Isossa-Britanniassa vuosina 2009–2025. Empiirisenä aineistona toimii Hansard-parlamenttiarkisto ja metodina laadullinen, temaattinen sisällönanalyysi. Teknologiset kuvitelmat vaikuttivat merkittävästi digitaaliseen valvontaan liittyvään kriminaalipoliittiseen keskusteluun ulkoisten tapahtumien ja tutkimustiedon lisäksi. Tekoälybuumin siivittämänä optimistiset kuvitelmat ovat viime vuosina nousseet näkyvämmäksi kuin aiempien vuosien varoittavat kuvitelmat Orwellilaisesta valvontayhteiskunnasta, ja kasvojentunnistuksen käyttö on laajentunut. Nykyään vallitsevat kuvitelmat ovat kuitenkin edistäneet kriittistä kriminaalipoliittista keskustelua korostamalla teknisen kehityksen poliittisia ulottuvuuksia.
“Suhteissa rakentuvien aivojen” lähestymistapa epäsosiaalisen käyttäytymisen ymmärtämisessä
Epäsosiaalinen käyttäytyminen aiheuttaa merkittäviä kustannuksia yksilölle ja yhteiskunnalle. Kognitiivinen neurotiede pystyy valottamaan epäsosiaalisen käyttäytymisen kehittymisen riskiä, mutta se ei pysty siihen ”essentialistisessa” viitekehyksessä, jossa keskitytään aivoihin ja kognitioon ympäristöstä eristettyinä. Tässä artikkelissa esittelemme perusteet aivojen ja kognitiivisen kehityksen sosiaalisen vuorovaikutuksellisuuden ja iteratiivisen kehittymisen tutkimiseksi suhteellisessa kontekstissa. Tätä ”suhteissa rakentuvien aivojen” tutkimukseksi kutsumaamme lähestymistapaa tarvitaan, jotta epäsosiaalisen käyttäytymisen ilmenemisriskiä kehityksen aikana voidaan täysin ymmärtää. Kohdennettuja ponnisteluita tarvitaan menetelmien kehittämiseksi ja yhtenäistämiseksi, jotta tämä lähestymistapa saadaan toteutettua ja jotta voidaan hyötyä epäsosiaalisen käyttäytymisen aiempaa paremmasta ehkäisystä ja siihen puuttumisesta.Epäsosiaalinen käyttäytyminen aiheuttaa merkittäviä kustannuksia yksilölle ja yhteiskunnalle. Kognitiivinen neurotiede pystyy valottamaan epäsosiaalisen käyttäytymisen kehittymisen riskiä, mutta se ei pysty siihen ”essentialistisessa” viitekehyksessä, jossa keskitytään aivoihin ja kognitioon ympäristöstä eristettyinä. Tässä artikkelissa esittelemme perusteet aivojen ja kognitiivisen kehityksen sosiaalisen vuorovaikutuksellisuuden ja iteratiivisen kehittymisen tutkimiseksi suhteellisessa kontekstissa. Tätä ”suhteissa rakentuvien aivojen” tutkimukseksi kutsumaamme lähestymistapaa tarvitaan, jotta epäsosiaalisen käyttäytymisen ilmenemisriskiä kehityksen aikana voidaan täysin ymmärtää. Kohdennettuja ponnisteluita tarvitaan menetelmien kehittämiseksi ja yhtenäistämiseksi, jotta tämä lähestymistapa saadaan toteutettua ja jotta voidaan hyötyä epäsosiaalisen käyttäytymisen aiempaa paremmasta ehkäisystä ja siihen puuttumisesta.
Pathways to desistance from crime: expectations and challenges upon release from open prisons
Emma Villmanin väitöskirja ”Pathways to desistance from crime: expectations and challenges upon release from open prisons” tarkastettiin Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa 24.1.2025. Vastaväittäjänä toimi apulaisprofessori Kristian Mjåland Agderin yliopistosta ja kustoksena professori Janne Kivivuori Helsingin yliopistosta. Väitöskirjan yhteenveto on luettavissa verkko-osoitteessa http://hdl.handle.net/10138/588143.
Perhesurmien taustatekijät mielentilatutkimusten valossa
Perhesurmiin liittyy taustatekijöitä ja niitä tunnistamalla sekä niihin puuttumalla perhesurmia voidaan ennaltaehkäistä. Tämän tutkimuksen tarkoituksena on kuvata lasten surmien sekä puolison tai entisen puolison surmien taustatekijöitä. Tavoitteena on tuotetun tiedon avulla auttaa kehittämään perhesurmien ennaltaehkäisyä eri keinoin. Tutkimuksessa analysoitiin 119:n perhesurman tehneiden henkilöiden mielentilatutkimukset vuosilta 2006–2021 induktiivisella sisällönanalyysilla ja taustatekijöitä kuvailtiin määrällisesti. Tutkimuksen mukaan lasten surmien sekä puolison tai entisen puolison surmien taustalla oli lapsuuden ja nuoruuden elämänvaiheeseen, henkilökohtaiseen tilanteeseen, elämäntilanteeseen, parisuhteeseen ja perheeseen liittyviä tekijöitä
Tärkeä opas tietoon perustuvaan kriminaalipolitiikkaan
Religion and Hate Victimisation among Youth: A Comprehensive Approach from Methodology to Theory and Practical Solutions
Sophie Litvakin väitöskirja ”Religion and Hate Victimisation among Youth: A Comprehensive Approach from Methodology to Theory and Practical Solutions” tarkastettiin Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa 28.2.2025. Vastaväittäjänä toimi professori James Hawdon Virginia Tech -yliopistosta ja kustoksena professori Janne Kivivuori Helsingin yliopistosta. Väitöskirjan yhteenveto on luettavissa verkko-osoitteessa http://hdl.handle.net/10138/590203.
Muistiinpanoja kriminologian historian kirjoittajalle vuoteen 2054
Ympäristöön ja elintarvikeketjuihin liittyvät laittomat toimet rikostorjunnan varjoista valokeilaan
Ympäristörikollisuus ja elintarvikeketjun rikollisuus uhkaavat niin elinympäristöämme, luontoa kuin elintarviketurvallisuutta. Näiden rikollisuusilmiöiden torjunta vaatii moniviranomaistoimintaa, joka puolestaan tarvitsee tuekseen monitieteellistä tutkimusta. Kansainvälisesti ympäristörikosten ja elintarvikeketjun rikosten tieteellinen tutkimus on jo kasvussa. Myös kansallisen tutkimusyhteisömme on aika tarttua näihin teemoihin. Esittelemme lyhyesti hallinnollisen rikostorjunnan mahdollisena tulevan tutkimuksen viitekehyksenä, joka yhdistää sekä kriminologian alan ja valvonnan tutkimuksen kentän että vastaa osaltaan käytännön toimijoiden tiedon tarpeisiin.
Poliisiasia vai ei - Institutionaalinen rajanveto kuritusväkivaltaepäilyissä
Lapsiin kohdistunut kuritusväkivalta on ollut Suomessa kriminalisoitua vuodesta 1983 lähtien. Kriminalisoinnista huolimatta kuritusväkivaltatapaukset eivät ole useinkaan edenneet poliisille asti. Lapsiin kohdistuvaan väkivaltaan puuttumisen vahvistamiseksi ilmoitusvelvollisuutta laajennettiin vuonna 2015 siten, että lasten kanssa työskentelevien ammattilaisten on ilmoitettava väkivaltaepäilyistä lastensuojelun lisäksi myös poliisille. Lakimuutos on lisännyt kuritusväkivallan ilmituloa poliisille, mutta tästä huolimatta poliisin institutionaalinen raja lapsiin kohdistuvaan väkivaltaan puuttumisessa on edelleen arvioitu korkeaksi. Tässä artikkelissa tarkastellaan sitä, mitkä tekijät saavat ammattilaiset rajaamaan kuritusväkivaltaepäilyjä rikostutkinnan ulkopuolelle ja millaisena rikosprosessin merkitys kuritusväkivaltaepäilyissä nähdään. Artikkeli perustuu 26 lapsirikosasioiden parissa työskentelevän ja työssään käytännön rajanvetoon osallistuvan ammattilaisen haastatteluihin. Haastatellut ovat poliiseja, syyttäjiä ja sosiaali- ja terveydenhuollon ammattilaisia. Tulosten perusteella kriminalisoinnista huolimatta kuritusväkivaltaa ei edelleenkään nähdä läheskään kaikissa tapauksissa rikosprosessiin kuuluvana asiana. Rikosprosessin ulkopuolelle rajataan erityisesti tapauksia, joissa väkivalta on ollut lievähköä, eikä perheeseen ole kohdistunut aiempia rikosilmoituksia. Rajanvedon harkintaan vaikuttavat myös tiedot perheen taustasta sekä ajatukset väkivallan taustasyistä ja lastensuojelun edellytyksistä työskennellä perheen kanssa. Kuritusväkivallan rajaamista rikosprosessin ulkopuolelle perustellaan avun ja tuen tarjoamisen ensisijaisuudella, rikosprosessin negatiivisella merkityksellä perheen hyvinvoinnille sekä lastensuojelun roolilla väkivallan moitittavuuden osoittamisessa. Tulokset osoittavat myös, että poliisin vähäiset resurssit vaikuttavat ammattilaisten näkemyksiin siitä, milloin kuritusväkivalta vaatii poliisin puuttumista asiaan. Artikkelissa kuvatut tekijät auttavat selittämään eroja kuritusväkivallan lainsäädännöllisen ja käytännöntason kriminalisoinnin välisestä erosta Suomessa
Copyright (c) 2024 Kriminologia https://creativecommons.org/publicdomain/zero/1.0/
Lähisuhdeväkivallan riskinarvioinnin haasteet poliisiorganisaatiossa
Tutkimuksessa tarkastellaan lähisuhdeväkivallan riskinarvioinnin haasteita poliisiorganisaatiossa Suomessa. Tutkimuksessa haastateltiin 19:ää hälytystehtävissä, rikostutkinnassa ja moniammatillisissa ryhmissä työskentelevää poliisia kahdella paikkakunnalla vuonna 2019. Haastatteluteemat olivat lähisuhdeväkivaltaan puuttuminen, riskitietojen dokumentointi, tiedonkulku sekä käsitykset riskinarvioinnista. Tulokset osoittavat, että riskinarviointia leimaa organisaation tuen puute: riskinarviointi on osoitettu vain harvan poliisin tehtävänkuvaan, riskinarviointikoulutus on vähäistä eikä riskitietojen dokumentoinnille ole yhtenäistä käytäntöä. Riskinarviointi riippuu yksittäisten henkilöiden osaamisesta ja motivaatiosta. Kaikille lähisuhdeväkivallan uhreille ei tehdä riskinarviointia, vaan vain niille, joiden riskitaso on arvioitu jo etukäteen korkeaksi. Hälytystehtävillä keskittyminen fyysiseen väkivaltaan aiheuttaa sen, ettei muita lähisuhdeväkivallan muotoja, kuten henkistä väkivaltaa usein dokumentoida. Joillakin riskitekijöillä, kuten toistuvalla väkivallalla, saatetaan perustella puuttumattomuutta.
Institutionaalinen väkivalta ja sosiaalinen kärsimys rikostaustaisten naisten palvelukokemuksissa
Rikostaustaisilla naisilla on runsaasti julkisiin palveluihin kohdistuvia tarpeita, joita palvelujärjestelmässä ei välttämättä tunnisteta eikä niihin aina vastata tarkoituksenmukaisesti. Artikkelissa syvennytään tuomiotaan vankilassa suorittavien naisten kielteisiin palvelukokemuksiin. Analyysissa hyödynnetään institutionaalisen väkivallan ja sosiaalisen kärsimyksen käsitteitä. Institutionaalinen väkivalta viittaa palvelurakenteiden mahdollistamaan vahingolliseen toimintaan ja kaltoinkohteluun, jossa instituutioiden lainmukainen ja oikeana pidetty toiminta on tuen tarvitsijan näkökulmasta kuitenkin haitallista. Instituutioiden toiminnasta aiheutuvan väkivallan haittaa ja vahingollisuutta tarkastellaan yksilön kokemana sosiaalisena kärsimyksenä. Teoreettisena viitekehyksenä toimii positiointiteoria, jonka avulla analysoidaan naisten itsepositiointia heidän kertoessaan kielteisistä palvelukokemuksistaan sekä tilanteisiin kytkeytyvien oikeuksien, velvollisuuksien ja vastuiden määrittymistä. Tutkimuksen aineisto koostuu 22 naisen yksilöhaastattelusta. Tutkimuksessa kysymme, millaista institutionaalista väkivaltaa ja sosiaalista kärsimystä rikostaustaisten naisten kielteisistä kokemuksista palveluinstituutioissa voidaan tunnistaa sekä miten naiset asemoivat itsensä kertoessaan näistä kokemuksista. Tutkimustuloksina esitellään neljä positiota: haastava oppilas, kaltoinkohdeltu lapsi, riippuvuuksien kuormittama sekä hoitoa saamaton potilas. Positioissa koettu sosiaalinen kärsimys ilmentyi oikeuksien toteutumatta jäämisessä, instituution lakisääteisten palveluvelvoitteiden sivuuttamisessa ja naisille palvelunkäyttäjinä määrittyneessä vastuussa ”todistaa” oma avun tarpeensa ja oikeutensa tukeen. Institutionaalinen väkivalta jäsentyi suoraksi ja aktiiviseksi mutta samaan aikaan piilossa olevaksi sekä ajallisesti pitkäkestoiseksi ja palveluinstituutioiden arkeen normalisoituneeksi ilmiöksi. Tulokset havainnollistavat institutionaalisen väkivallan muotojen samanaikaisuutta ja ajallista jatkumoa naisten elämänkulussa.
Korkeatasoinen tutkimus 1970-luvun kriminaalipolitiikasta
Copyright (c) 2023 Kriminologia https://creativecommons.org/publicdomain/zero/1.0/
Yksityisen turvallisuusalan toimijoiden käsityksiä toimintakentästään julkisen ja yksityisen vallan rajapinnoilla
Yksityisen turvallisuusalan kasvu ja laajentuminen perinteisesti poliisille kuuluvalle julkiselle toimintakentälle on merkittävä yhteiskunnallinen muutos. Alan tutkimus on kuitenkin ollut vähäistä eikä toimintakenttää tai suhdetta julkiseen valtaan tunneta tarkasti. Artikkelin tavoitteena on selvittää, minkälaisiksi yksityisen turvallisuusalan toimijat kokevat ammatti-identiteettinsä ja työtehtävänsä erityisesti suhteessa poliisiin. Aineistona käytetään alalla pitkään työskennelleiden vartijoiden ja järjestyksenvalvojien laadullisia teemahaastatteluja. Tulosten mukaan yksityisen turvallisuusalan toimijat eivät koe korvaavansa poliisia, vaan täydentävänsä poliisitoimintaa. Yhteistyö on tiivistä, mutta siinä löytyi myös säröjä. Työtehtävät kohdistuivat usein julkisessa tai puolijulkisessa tilassa oleileviin ryhmiin, lähinnä nuoriin ja päihteidenkäyttäjiin. ”Harmaan alueen” eli laissa sääntelemättömän alueen koettiin lisäävän liikkumavaraa silloin, kun toimivaltuuksia pidettiin toimimattomina. Tällä tarkoitettiin sitä, ettei kaikille toimenpiteille ollut välitöntä oikeusperustaa lainsäädännössä. Tätä voi pitää ongelmallisena alan valvonnan ja lainsäätäjän määrittelemän toimenkuvan kannalta. Lisäksi suostuttelua ja keskustelua, eli pehmeää vallankäyttöä käytettiin puuttumistilanteissa. Koska kotimaista tutkimusta ei aihepiiristä juuri ole, tuloksia verrataan kansainväliseen kriminologiseen tutkimukseen. Argumentoimme, että tarvitsemme laajempaa ymmärrystä yksityisestä turvallisuusalasta ja sen suhteesta julkiseen valtaan, sillä muutokset rikoskontrollissa ja julkisen tilan hallinnassa ovat merkittäviä. Tulosten avulla yksityisen ja julkisen rikoskontrollin suhteita voidaan ymmärtää moninaisemmin ja arvioida yksityisen turvallisuusalan vallankäytön keinoja, rajapintoja ja rajoja.
Lähisuhdeväkivaltaan puuttumisen näkökulmasta poliisin yhteiskunnallinen rooli on keskeinen. Poliisin lähisuhdeväkivaltaa koskevat kirjauskäytännöt vaikuttavat lisäksi lähisuhdeväkivaltaa koskevan tiedon muodostumiseen. Tässä tutkimuksessa tarkastellaan Poliisiasiain tietojärjestelmässä (PATJA) käytössä ollutta perheväkivalta-juttuluokitusta ja sitä, milloin poliisi on luokitellut perheväkivallaksi väkivaltarikoksen, jonka osapuolet ovat väestörekisteritietojen perusteella avio- tai avoliitossa (N=17 467). Tarkastelemme erityisesti alueellista vaihtelua perheväkivaltaluokituksen käytössä sekä rikoksen teonpiirteiden ja väkivallan tekijään ja uhriin liittyvien taustatekijöiden yhteyttä perheväkivaltaluokituksen käyttöön. Tutkimuksen tulosten perusteella poliisilaitosten välillä on merkittäviä eroja siinä, kuinka usein parisuhdeväkivalta on luokiteltu perheväkivallaksi PATJA:ssa. Kun erilaiset tilannetekijät sekä uhriin ja tekijään liittyvät tekijät on vakioitu monitasoisen regressiomallin avulla, poliisilaitosten väliset erot selittävät noin 13 prosenttia vaihtelusta luokituksen käytössä. Rikokseen ja sen osapuoliin liittyvät piirteet ovat yhteydessä luokituksen käyttöön silloinkin, kun poliisilaitoskohtainen vaihtelu on huomioitu. Rikos luokitellaan perheväkivallaksi vähemmän todennäköisesti tapauksissa, joissa tekijällä on aiempaa rikostaustaa. Tämän lisäksi rikoksen vakavuus ja toistuvuus, osapuolten suhde ja tapahtumapaikka ovat yhteydessä luokituksen käyttöön. Tutkimuksen tulokset viittaavat myös siihen, että perheväkivaltaluokituksella merkityt tapaukset etenevät poliisilta syyttäjälle suuremmalla todennäköisyydellä silloinkin, kun keskeisiä rikokseen ja sen osapuoliin liittyviä muuttujat on vakioitu. Tulosten perusteella voidaan todeta, että poliisin perheväkivaltaluokituksessa on ollut systemaattisia puutteita ja näillä puutteilla voi olla vaikutuksia tapausten etenemiseen rikosprosessissa. Tulevaisuudessa vastaavanlainen arvio on syytä tehdä perheväkivaltaluokituksen korvanneen lähisuhdeväkivalta-juttuluokituksen suhteen.
Laura Paasosen väitöskirja ”Talousrikokset: uhka vai mahdollisuus? - empiirisiä oikeustutkimuksia talousrikoksista” tarkastettiin Itä-Suomen yliopiston yhteiskunta- ja kauppatieteiden tiedekunnassa 15.12.2023. Vastaväittäjänä toimi työelämäprofessori Kai Kotiranta Lapin yliopistosta ja kustoksena professori Mikko Aaltonen Itä-Suomen yliopistosta. Väitöskirjan yhteenveto on luettavissa verkko-osoitteessa: https://erepo.uef.fi/handle/123456789/30918. Väitöskirjatutkimuksessa tutkittiin talousrikoksia. Talousrikokset eivät ole yleensä niin paljon julki-sen huomion kohteena kuin muut rikokset, vaikka niistä jonkin verran uutisoidaankin. Talousrikoksia ei myöskään yleensä mielletä kovin ”pahoiksi” rikoksiksi, koska ne eivät suoraan vaaranna kenenkään henkeä tai terveyttä. Voin myös itse myöntää, että näin ajattelen minäkin. Talousrikollisuus on kuitenkin koko yhteiskunnan kannalta merkittävä rikollisuuden muoto, joka vaikuttaa taloudellisen puolensa kautta merkittävästi koko yhteiskuntaan, myös meihin veronmaksajiin. Rikollisuus muuttaa jatkuvasti muotoaan yhteiskunnassa tapahtuvien muutosten myötä. Muutoksiin on vaikuttanut erityisesti teknologian kehitys, koska se on mahdollistanut esimerkiksi talousrikollisuudessa erilaiset rikosten tekotavat ja yhdistänyt rikosten tekijät ympäri maailmaa. Talousrikoksista koituukin tänä päivänä huomattavia vahinkoja muun muassa yhteiskunnalle ja yrityksille. Esimerkiksi vuonna 2021 poliisi kirjasi pakkokeinoin haltuun saatua rikoshyötyä yhteensä noin 40 miljoonaa euroa, ja poliisin tutkimissa talousrikosasioissa arvioidut rikosvahingot olivat kyseisenä vuonna yhteensä noin 163 miljoonaa euroa (Vero, 2022). Kyse on hyvin merkittävästä rikollisuuden muodosta. Talousrikosten torjuntaan tehdyistä panostuksista huolimatta suuri osa rikoksista jää kuitenkin piiloon.
Poliisin vaikuttavuus - Suoritteiden laskennasta vaikuttavuuden tutkimukseen
Lectio praecursoria Jari Taposen väitöskirja ”Poliisin vaikuttavuus - Suoritteiden laskennasta vaikuttavuuden tutkimukseen” tarkastettiin Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa 25.8.2023. Vastaväittäjänä toimi apulaisprofessori Elsa Saarikkomäki Turun yliopistosta ja kustoksena professori Janne Kivivuori Helsingin yliopistosta. Väitöskirjan yhteenveto on luettavissa verkko-osoitteessa http://hdl.handle.net/10138/563391
Criminological Perspectives into Intimate Partner Violence: Uncovering Commonalities between Partner Violence and General Crime
Lectio praecursoria Maiju Tanskasen väitöskirja ”Criminological Perspectives into Intimate Partner Violence: Uncovering Commonalities between Partner Violence and General Crime” tarkastettiin Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa 26.5.2023. Vastaväittäjänä toimi apulaisprofessori Susanne Strand Örebron yliopistosta ja kustoksena professori Janne Kivivuori Helsingin yliopistosta. Väitöskirjan yhteenveto on luettavissa verkko-osoitteessa http://hdl.handle.net/10138/357552
Changing meanings of ethnicity in the everyday life of Finnish male prisons
Lectio praecursoria Helena Huhdan väitöskirja ”Changing meanings of ethnicity in the everyday life of Finnish male prisons” tarkastettiin Helsingin yliopiston valtiotieteellisessä tiedekunnassa 7.4.2022. Vastaväittäjänä toimi professori Torsten Kolind Aarhusin yliopistosta ja kustoksena vanhempi yliopistolehtori Tarja Tolonen Helsingin yliopistosta. Väitöskirjan yhteenveto on luettavissa verkko-osoitteessa http://hdl.handle.net/10138/340907
Rehabilitation, Recognition and Misrecognition
The paper is a lightly edited transcript of McNeill’s plenary address at the Finnish Society of Criminology (Suomen Kriminologinen Yhdistys ry) Conference, which took place at the University of Eastern Finland in Joensuu on 3-4th November 2022.